Вже в молодечім віці дадуться не раз запримітити ті черти, які ясно виступають у людини в повні літ в праці, в характері душі, в цілій творчости. Бо в молодечих літах зачинають снуватися перші мрії, виринають перші пляни, які з часом набирають сильної основи і стають метою цілого життя. Певна річ — вони улягають в пізніших роках зміні, справлюються, з рожевого квіту опадає не один листочок, романтичний політ перемінюється в поважну призадуму, акти ставляться в міру сил і умовин, але звичайно їх основний тон залишається той самий.
– Й.Сліпий, Верховний Архієпископ.
Минуло чотири роки, відколи старший із п’яти синів Шептицьких – світлоокий, гарний на вроду, напрочуд інтелігентний, обдарований та в буквальному сенсі вищий на дві голови за інших (заввишки 2 метри 10 сантиметрів) – граф Роман Марія Александер відмовився від блискучих перспектив заради чернечої келії й змінив хресне ім’я на законне – Андрей. Утім, нікого не дивувало, що він вирішив стати ченцем, бо висловлював таке бажання ще восьмирічним хлопчиком і ніколи не зраджував покликанню. Дивувало те, що охрещений і вихований в католицькій вірі молодий граф вирішив приєднатися до василіян – чернечого чину, який, ніде правди діти, лише починав оговтуватися після років занепаду та вбогості.
![](https://krystynopol.info/wp-content/uploads/2023/08/1888_-_szeptycki_roman_-_rym_0.jpg)
Не одразу зрозуміли його і батьки. Батько Романа, граф Іван Шептицький, став, як то кажуть, на диби. І це дивує, зважаючи на те, що рід Шептицьких налічував аж трьох славетних патріархів Греко-католицької церкви – митрополитів Варлаама, Атанасія та Лева (саме останній 1777 року видав декрет, згідно з яким греко-католики почали вітатися одне з одним словами «Слава Ісусу Христу!»). Портрети митрополитів, таємничо виблискуючи тьмавою позолотою, висіли на стінах родинного маєтку у Прилбичах, а сам граф вельми пишався своїм русинським походженням. Урешті-решт, батько погодився із вибором сина (а згодом навіть почав пишатися ним).
![](https://krystynopol.info/wp-content/uploads/2023/08/Gerby-Atanaziya-SHeptytskogo-668x1024.jpg)
![](https://krystynopol.info/wp-content/uploads/2023/08/Gerb-Leva-SHeptytskogo-628x1024.jpg)
Натомість матір Романа, донька славетного польського письменника Александра Фредра, давно змирилася з тим, що її «Ромух» (як називали хлопця в родині» стане ченцем. Ось тільки й вона не була готова до того, що він хоче піти до василіян: «Мені стало важко… Роман іншого обряду, ніж я? Я від самого дитинства наслухалася, як у наших колах лише з погордою говорили про руське духовенство… їхнього обряду я зовсім не знала, я їх бачила тільки як представників пониженої і ворожо наставленої до нас нації, яка завзято виступала проти римо-католицької Церкви і польської національності. Тож не дивно, що тоді все те, що я наслухалася про руських (українських) священиків, всі ті згірдливі зауваження й жарти, політичні дискусії й напади на них у парламенті, як також усілякі непристойні анекдоти на їхню адресу, все те, немов гадюки, спало на думку і засичало в моїй голові…».
1888 року Романа Шептицького прийняли 89-им кандидатом до Добромильського новіціяту, а незабаром він одержав василянську рясу і чернече ім’я Андрей. І батьки остаточно зрозуміли, що віддали Богові те, що від самого початку належало Йому: «…моє дитя… гарне як янгол, з тим обличчям без вусів нині, що виглядало на 16-літне, а таке поважне, таке скуплене… Коли побачила я його при піднесенню Найсвятіших Тайн, як ступав з кадильницею і клуби диму цілу його стать у тій білій дальматиці неначе відгородили від мене муром, відчула я більше як коли, що то було не моє, не є моїм, і що тільки віддала я Богови, що було Боже».
Небавом звістка про те, що граф Шептицький пішов до монастиря, та ще й до українського, долетіла і до газетярів. Газета «Діло», загалом неприхильна до реформованих василіян, у грудні 1888. р. із ледь прихованим глумом повідомила новину: «Граф Шептицький вступив уже до монастиря Василіянського і остає в добромильскому новіціаті під управою патронів-єзуїтів». Натомість познанський «Przegląd Koscielny» оптимістично заповідав: «Маємо надію, що цей чоловік у розквіті літ, що облишив світські спокуси заради чернечого габіту, спроможеться стати оборонцем Унії на руській землі і посередником миру між братніми народами, спільним сином яких є».
![](https://krystynopol.info/wp-content/uploads/2023/08/Brat-Andrej-608x1024.jpg)
ЦДІАЛ, ф. 764, оп. 1, спр. 23.
13 серпня 1889 року брат Андрей склав перші обіти в Добромилі, а невдовзі потому вирушив на навчання до єзуїтської колегії в Кракові. І по успішному складанню іспиту, у серпні 1892 року поїхав до Кристинополя готуватися до останнього монашого акту – складання вічних обітів.
Наприкінці ХІХ століття містечко Кристинопіль здавалося мальовничим хіба здаля. За кілька років до описуваних подій «Львівська газета» писала, що «Кристинопіль є одним із найбагатших, а водночас найбрудніших міст Галичини», і радила міським владцям вимостити вулиці балками, «аби весною та восени коні не застрягали в болоті, а підводи не тонули». І хай ситуація з мощенням вулиць залишалася кепською, наприкінці спекотного літа 1892 року усе виглядало не аж так зле. Центр містечка здобили величні будівлі бернардинського та василіянського монастирів, а ринкова площа аж до в’їзної брами колишнього палацу Потоцьких, а нині Вишневських, – забудована добротними цегляними житловими будинками, тинькованими в охристі та блакитні кольори, з червоними віконницями та дверима. У місті, дві третини населення якого становили євреї, українці були етнічною меншиною – до греко-католицького храму вчащало заледве більше 200 осіб. І за винятком кількох родин (Градюків, Горощуків, Горбачуків, Семенюків та Новицьких), місцеві родини навіть удома розмовляли польською.
![](https://krystynopol.info/wp-content/uploads/2023/08/Vasyliyanskyj-monastyr-naprykintsi-HIH-stolittya.-Malyunok-o.-YUliana_Datsiya-1024x826.jpg)
Кристинопільський монастир, до якого приїхав брат Андрей, одним із перших приєднався до Добромильської реформи (1888 р.). І в день приїзду Шептицького мав куди кращий вигляд, ніж застали його «реформовані «василіяни». На віднову церкви і монастиря збирали кошти по цілім краю і «за поміччю Бога і добрих людей помальовано в року 1892 цілу церкву наново, дано зовсім новий хорошо різьблений і золочений іконостас, новий артистичної роботи кивот і всі престоли відновлено».
Перед складанням вічних обітів брат Андрей відбув у монастирі восьмиденні реколекції і склав формальну заяву про зречення прав власності: «Зрікаюся на річ конгрегації руської Чина св. Василія всіх прав реальних, які посідаю і які можу колись набути. Монах Андрей Алекс. Роман. Шептицький р.с. Виготовлено в Кристинополі, дня 13 серпня 1892 року». Як свідки, на цій заяві підписалися о.В. Кулик і о. Є.Малицький.
![](https://krystynopol.info/wp-content/uploads/2023/08/Zayava-pro-zrechennya-vid-13-serpnya-1892-roku-1024x764.jpg)
![](https://krystynopol.info/wp-content/uploads/2023/08/Zayava-vid-14-serpnya-1892-roku-632x1024.jpg)
Наступного дня брата Андрея допустили до вічної професії, що означає остаточне прийняття чернечого стану. На урочистість до Кристинополя приїхали численні родичі та друзі Шептицьких. Урочиста церемонія відбулася у церкві, під час співаної Служби Божої. Як писав свідок публічної церемонії о. Йосафат Скрутень, «многим з присутніх витиснули з очей сльози. Зате жертволюблячий монах Андрей, хоч і перенятий живо величністю хвилі, зберіг належний спокій, відмовляючи певним себе голосом формулку присяги: „Я, Андрей Александр Роман Маріян Шептицький, Чина Св. Василія Великого чиню професію…».
Лише тепер, після складання цієї присяги, дотеперішній католик, згідно з правом та церковними канонами, став вірним греко-католицького обряду.
По закінченні церковної урочистості 33-річний граф Станіслав Вишневський (старший син удови Юльєтти Вишневської, яка зазвичай усамітнено мешкала у палаці) улаштував урочистий прийом для Шептицьких та їхніх гостей, а також місцевого настоятеля о.Радецького і провінціала єзуїтів Каспера Щепковського (саме він приймав присягу брата Андрея).
![](https://krystynopol.info/wp-content/uploads/2023/08/budynok-SHetytskyh-u-Prylbychah.jpg)
Із Кристинополя брат Андрей поїхав до Перемишля і з рук єпископа-українця Юліана Пелеша отримав правний титул до свячень. Отже, уже 22 серпня 1892 року Шептицький став священником. Потому, гідно з церковним звичаєм, відправив свою першу (Приміційну) літургію в родинній парафії в Прилбичах і ненадовго повернувся до Кристинополя. Як писав о. Йосафат Скрутень, «тепер замітнійшим виявився його нахил до збирання всього, що носить сліди старовини. Відси часто вибирався до сусідніх церков, монастирів, замчищ і розвідував за антиками, щоб опісля, у відповідній порі, набути се для монастирського музею та архіву».
Згодом, наприкінці серпня 1898 року, він іще повернеться до Кристинополя – як викладач моральної догматики на богословських студіях, та вже у січні 1899 року до тутешнього монастиря дійдуть чутки, що о.Андрея чекає мирта митрополита. Але це вже, як то кажуть, інша історія…
Автор: Олена Замойська.
Джерела:
О.Замойська, Невигадані хроніки кристинопільського монастиря (рукопис), 2023.
Й. Сліпий, Про молодечий вік нашого Митрополита / Богословія. IV (1926).
С. Шептицька, Молодість і покликання о. Романа Шептицького, 1987.
Й. Скрутень, У чернечій келії / Богословія. IV (1926).
Історія церкви св. Георгія і св. Онуфрія. Доступ: https://kronika3.wixsite.com/krystynopol/istoriya-cerkvi-oo-vasilian-kristin
ЦДІАЛ, ф. 784, оп.1, спр.3067 «б», с. 30.
ЦДІАЛ, ф.358, оп.1, спр. 3.